CG_+Călători+şi+călătorii+prin+univers

Rolul stratului de ozon în păstrarea echilibrului natural al Pământului
Soarele emite continuu radiaţii ultraviolete dar stratul de ozon localizat în stratosferă înconjoară planeta constituind un filtru natural care blochează aproximativ 98% din aceste radiaţii. În ultimii ani, radiaţiile solare ultraviolete au crescut în intensitate, datorită reducerii stratului de ozon, cauzată de progresul tehnologic, mai precis de folosirea excesivă a unor substanţe cu perioadă mare de descompunere.  **Fig 1. Radiaţii ultraviolete.** = **Ozonul O3** O = zonul este o stare alotropică a oxigenului, are formula chimica O3, se găseşte în straturile superioare ale atmosferei în concentraţii foarte mici şi formează ceea ce se numeşte pătura de ozon. El are proprietatea de a reţine radiaţiile cosmice cu lungime de undă foarte mică şi extrem de nocive pentru organismele vii, mai ales pentru cele animale, făcând posibilă viaţa pe pământ în forma actuală. Se estimează că la ora actuală exista circa 3 miliarde de tone de ozon. Dacă tot ozonul ar fi concentrat în formă pură atunci ar forma un strat în jurul pamatului doar de 3 mm.

Ozon provine din cuvântul grecesc "ozein" care înseamnă "a mirosi".   În stare gazoasă, ozonul are o culoare albăstruie, absoarbe în domeniul U.V. la 245nm. Are punctul de fierbere –112,5°C, punctul de topire, -192,5°C. Este puţin solubil în apă, dar mai solubil decât oxigenul în schimb, este solubil în unii compuşi organici, în general în cei neinflamabili cum este freonul, CF2Cl2.
 * Proprietăţi fizice.**

O3 are miros caracteristic de usturoi; chiar în concentraţii mici este toxic, în stare lichidă explodează foarte uşor iar în stare solidă la simpla atingere.

 Ozonul se formează fotochimic în starturile superioare ale atmosferei prin absorbţia de către oxigen a luminii cu λ=185nm, sau mai mică. Ozonul există în atmosferă în cantitate mică. fiind prezent în atmosfera în concentraţie de cca. 0,04 ppm (părţi pe milion). Acesta se găseşte cca. 90% în stratosferă şi cca. 10% în troposferă.
 * Stare naturală**.

Deşi mică, această cantitate de ozon are un rol important din punct de vedere meteorologic şi climateric. Reacţii de formare. O 3 se obţine în cantităţii mici în toate procesele chimice în care se obţine oxigen atomic: - descărcări electrice în aer sau oxigen - iradierea aerului sau oxigenului cu radiaţii ultraviolete - disocierea termică a oxigenului molecular şi răcirea lui bruscă - în procesele electrochimice în care rezultă oxigen anodic - în reacţiile chimice în care se obţine oxigen în stare născândă. 1. Formarea ozonului din oxigen molecular. Prin încălzirea oxigenului la temperatură ridicată, acesta disociază în atomi după reacţia: O2 + Energie → 2O care reacţionează cu O2 dând ozon: 2O2+2O - 2O3 → 3O2. 2. În toate procesele fizice sau chimice, în care iau naştere atomi liberi de oxigen se formează şi ozon: O2 + O → O3. a) Iradierea cu radiaţie ultravioletă (l = 135-185 nm ) a oxigenului molecular – acţiune fotochimică﻿﻿ Fig. 2 - Formarea ozonului b) Încălzirea oxigenului molecular la 150°C c) Descărcări electrice în oxigen pur sau în aer d) În procesele electrolitice, cum este de exemplu electroliza la temperatură joasă cu electrozi inerţi, cu o mare densitate de curent la anod, a acizilor: HF, H2SO4, HClO4. e) În reacţiile în care se formează atomi liberi de oxigen, o mică parte din aceştia se transformă în ozon, ex. descompunerea peroxidului de hidrogen la temperaturi joase: H202 → H20 + [O], [O] + O2 → O3 Întotdeauna, cantitatea de ozon O3, respectiv concentraţia în volume este mică deoarece O3 este instabil şi trece în oxigen molecular, O2.Practic, ozonul în concentraţie mai mare se obţine prin descărcări electrice în atmosferă de oxigen. Din amestecul O2 + O3, se separă O3 curat prin lichefiere cu aer lichid pe baza densităţii mai mari a O3 lichid decât a O2 lichid. Structura ozonului. Structura moleculei de ozon a fost stabilită prin metoda difracţiei electronilor şi prin metoda microundelor. Molecula de O3 are o structură unghiulară de tipul: Fig. 3 - Molecula de O3 Proprietăţi chimice. Principala proprietate chimică a ozonului o reprezintă marea lui capacitate de oxidare. Ozonul reacţionează în trei tipuri de reacţii chimice: ca oxidant, ozonizant şi catalizator. Caracterul oxidant. Ozonul este unul din cei mai puternici agenţi oxidanţi, poate reacţiona numai un atom de oxigen sau cu întreaga moleculă. - Ozonul reacţionează cu unele nemetale cum sunt: H2, Cl2, I2, S, P, As, chiar la rece dând compuşi oxigenaţi: - Ozonul umed atacă toate metalele cu excepţia celor din mina de platină – Pt, Pd, Ir, transformându-le în oxizi: Mg+O3 -> MgO + O2 - Ozonul oxidează oxizii inferiori la oxizi superiori: - Acizii oxigenaţi inferiori, respectiv, HNO2 şi H2SO3 sunt oxidaţi la acizi superiori, iar sărurile acestora sunt oxidate la azotaţi, respectiv sulfaţi. Întrebuinţări. Ozonul se foloseşte ca dezinfectant, la albirea materialelor textile şi a hârtiei, distrugerea insectelor, în unele analize chimice sau sinteze de compuşi la purificarea apei alimentare, la distrugerea fenolilor şi a cianurilor din apele reziduale industriale. Se foloseşte în industria alimentară pentru conservarea fructelor, legumelor, laptelui, brânzei, peştelui şi a cărnii. Fiind un germicid, se foloseşte în terapeutică, în chirurgie şi în stomatologie. Atmosfera. Învelişul gazos care înconjoară planeta Terra (Pământ), este cunoscut sub denumirea de atmosfera acesteia. Fără o limită superioară precisă atmosfera trece treptat în spaţiul interplanetar. Viaţa pe planetă este asigurată de existenţa atmosferei, energiei solare şi a câmpul magnetic planetar. Atmosfera are rolul de a absorbi energia de la Soare, de a recircula apa şi alte chimicale şi prin forţe magnetice şi electrice asigură un climat moderat. Atmosfera protejează de asemenea faţă de radiaţiile cu energie mare şi de vidul cosmic. În cadrul atmosferei terestre se deosebesc cinci straturi principale, între care nu există o delimitare precisă, împărţirea lor făcându-se după caracteristicile termice, compoziţie chimică, direcţie de deplasare şi densitate. • troposfera - cuprinsă între suprafaţa Pământului şi altitudinea de circa 8 - 14,5 km, este zona în care se găsesc aproape toţi vaporii de apă şi în care se desfăşoară principalele fenomene meteorologice, are densitatea cea mai mare; pe măsura ce urci temperatura media scade de la +17 la -52°C; Aerul troposferic este foarte important pentru organism si factorii de mediu deoarece asigură respiraţia (prin compoziţia chimică), termoreglarea (prin proprietăţile fizice), autopurificarea, sau din contră poluarea aerului prin prezenta unor substanţe străine de compoziţia naturală şi care pot afecta starea de sănătate. • stratosfera - cuprinsă între troposferă şi altitudinea de circa 50 km; este separată de troposferă prin tropopauză. Faţă de troposferă aceasta este uscată şi mai puţin densă; în partea superioară a stratosferei există o concentraţie masivă de ozon, care absoarbe cea mai mare parte a radiaţiilor ultraviolete ce vin de la Soare, din această cauză temperatura în acest strat creşte gradual spre valoarea de -3°C; stratosfera şi troposfera conţin 99% din cantitatea total de aer; • mezosfera - stratul cuprins între 50 - 85 km altitudine; în această zonă temperatura scade din nou până la valoarea de -93°C; moleculele sau atomii prezenţi aici sunt în stare excitata din cauza absorbţiei de energie de la Soare; • termosfera este stratul cuprins între 85 km şi 600 km; temperatura acestui strat creşte gradat până la aproape 1.727°C din cauza radiaţiei de la Soare. În această zonă reacţiile chimice decurg foarte rapid. Caracteristica principală a termosferei este aceea că aici se întâlneşte plasma (între 85 şi până la aproximativ 1000 km, zonă denumită şi ionosferă). • exosfera - stratul între 1000 şi circa 3000 km înspre spaţiul interplanetar; în această regiune, hidrogenul şi heliumul sunt componentele principale, densitatea fiind foarte redusă. Atmosfera terestră nu are forma planetei, ci are o formă de sferă uşor turtită, formă determinată de mişcarea de rotaţie a planetei. Fig. 4 - Atmosfera terestră Atmosfera terestră nu are forma planetei, ci are o formă de sferă uşor turtită, formă determinată de mişcarea de rotaţie a planetei. Masa atmosferei terestre este considerată a fi de circa 1•10-6 din cea a Pământului. Pe 1 m2 al suprafeţei terestre acţionează o masă de atmosferă de circa 10.000 kg. Densitatea şi presiunea atmosferei scad cu creşterea altitudinii. În plus presiunea atmosferică variază şi în funcţie de conţinutul de apă. Presiunea aerului uscat la nivelul mării este egală cu 760 mm Hg, iar densitatea de 1,292 kg/m3. Datorită expunerii alternative a atmosferei la radiaţia solară (din cauza rotaţiei în jurul axei) diferenţele de temperatură cauzează diferenţe ale densităţii aerului şi astfel apar deplasări ale aerului, atât pe orizontală cât şi pe verticală, denumite vânt. Compoziţia atmosferei variază atât cu altitudinea cât şi cu latitudinea. Se consideră că atmosfera terestră reprezintă un amestec mecanic de mai multe substanţe aflate în stare gazoasă, lichidă şi solidă. Componenţii gazoşi ai atmosferei formează ceea ce se denumeşte aer. În general aerul conţine, în volume, ~78% azot, ~21% oxigen, ~0,93% argon, iar restul este format din gaze inerte, dioxid de carbon şi cantităţi variabile de vapori de apă. Componenţii în stare lichidă ai atmosferei sunt reprezentaţi de particule fine de apă, iar cei solizi sunt reprezentaţi de gheaţă, particule de diferite dimensiuni de naturale sau artificiale. Ca urmare a activităţii vieţuitoarelor, dar în special a oamenilor, compoziţia atmosferei se modifică continuu. Ce face ozonul ? Ozonul din straturile superioare ale atmosferei (ozonul bun – aflat la 15- 40 km altitudine) protejează planeta de efectele dăunătoare ale radiaţiilor ultraviolete (UV B l=280-320 nm) emise de soarelui. De la apariţia vieţii pe Pământ, plantele şi animalele s-au adaptat la un anumit nivel de radiaţii UV. Modificarea, în special creşterea acestei cantităţi de radiaţie poate provoca distrugerea treptată a lumii vii. Formarea ozonului în straturile superioare ale atmosferei are loc de câteva milioane de ani, dar compuşii naturali de azot din atmosferă se pare ca au menţinut constantă concentraţia de ozon. Ozonul prezent în straturile inferioare ale atmosferei (Ozonul rău - se găseşte până la cca. 12km altitudine) este „toxic”, ataca celulele plantelor prin inhibiţia fotosintezei, intensifică procesele nocive ale smogului. Concentraţii ridicate la nivelul solului sunt periculoase şi pot provoca boli pulmonare. Formarea acestuia este accentuată in lunile de vara. Cine distruge stratul de ozon? În primul rând compuşii organici halogenaţi folosiţi ca agenţi refrigerenţi şi în spray-urile cu aerosoli unii compuşi organici volatili (COV), freonii - reprezintă derivaţi halogenaţi ai hidrocarburilor saturate utilizaţi în producerea frigului artificial (instalaţii casnice, comerciale şi industriale) sau ca agenţi de propulsare în industria cosmetica si farmaceutica. După eliberarea în atmosferă, aceste chimicale sunt descompuse de lumina solară, clorul reacţionând şi distrugând moleculele de ozon - pana la 100.000 de molecule de ozon pot fi distruse de o singura moleculă de cloro – fluoro - carbură. Fig. 5 - Freonul Fig. 6 - Ozonul rău Sursele care emit oxizi de azot (NOx) pot fi împărţite în 3 categorii: surse mobile, surse fixe şi alte surse; ponderea fiind de 50% pentru sursele mobile, 20% pentru sursele fixe şi restul pentru ceilalţi poluanţi. Sursele mobile sunt motoarele cu ardere internă care permit o ardere controlată a combustibilului pentru a produce lucrul mecanic necesar funcţionării acestora. Combustibilul care conţine un amestec de parafine şi hidrocarburi aromatice este ars în prezenţa aerului; la o combustie completă se obţine CO2 şi H2O: Combustibilul (HC) + O2 (aer) → CO2 + H2O + căldură În timpul arderii, din cauza temperaturilor ridicate, se formează oxizii de azot în concentraţii de 100 - 3.000 ppm. Din categoria surselor fixe, termocentralele generează aproape jumătate din "producţia" de oxizi de azot. La acestea se adaugă şi fabricile de ciment, de sticlă, laminoarele, oţelăriile, rafinăriile, fabricile de acid azotic, turbinele cu gaz, incineratoarele, motoarele Diesel staţionare etc., adică la toate tehnologiile unde sunt întâlnite temperaturi înalte, controlate sau necontrolate. Alte sursegeneratoare de oxizi de azot sunt naturale sau biologice şi includ fulgerele, incendiile de păduri, copaci, arbuşti, iarba şi desigur microorganismele. Fiecare din aceste surse produce cantităţi variabile din fiecare tip de oxizi de azot. Un alt factor care contribuie la scăderea stratului de ozon îl constituie zborurile rachetelor cu utilizări multiple (ex. Shuttle) şi ale avioanelor supersonice (gazele eliminate de aceste avioane în timpul zborului conţin oxizi de azot). Permanent, ozonul participă la procese reversibile de formare şi disociere prin reacţiile care au loc cu compuşii naturali conţinând azot (eliberaţi de sol şi de apa oceanelor), hidrogen (rezultat din vaporii de apă) şi clor (eliberat de oceane). Important de ştiut este faptul că aceste reacţii nu distrug echilibrul stratului de ozon stratosferic. Dezechilibrul este creat de apariţia în stratosferă a substanţelor sintetice din clasele cloro-fluoro-carburilor (CFC), hidrocloro-fluoro-carburilor (HCFC), halonilor şi a altor substanţe organice cu conţinut de halogeni (enumerate în Protocolul de la Montreal). Aceşti compuşi disociază sub acţiunea radiaţiilor ultraviolete producând atomi de clor liberi şi foarte reactivi. Atomii de clor rezistă mulţi ani în atmosferă. Reacţiile care au loc între compuşii organici halogenaţi, radiaţiile UV şi ozon sunt redate în figura următoare: Fig. 7 - Distrugerea stratului de ozon Mecanismul formării ozonului poate fi prezentat în următoarele etape: dioxidul de azot reacţionează cu oxigenul din aer în prezenţa luminii ultraviolete (UV) solare formând ozon şi monoxid de azot. Monoxidul de azot format reacţionează cu radicalii liberi din atmosferă, care sunt rezultaţi din descompunerea sub acţiunea luminii ultraviolete a compuşilor organici volatili (volatile organic compounds - VOC). Aceşti radicali liberi transformă molecula de NO în NO2. În acest mod, se observă că fiecare moleculă de NO2 poate produce ozon de mai multe ori. Reacţia se desfăşoară până când molecula de VOC îşi reduce lanţul de atomi de carbon şi nu mai poate reacţiona sub acţiunea radiaţiei ultraviolete cu formarea de radicali liberi, adică încetează să mai fie fotoreactivă. În general aceeaşi moleculă de VOC poate participa în medie la cinci fotoreacţii. Din cauză că oxizii de azot sunt transparenţi la lumina din domeniul vizibil (chiar dacă NO2 este de culoare brună, iar aproape inexistentul N2O3 este de culoare neagră), ceea ce face ca fotonii să străbată stratul fără a induce reacţii fotochimice; o durata de viaţă a lor este de câteva zile. Întrucât NO2 poate rezulta din NO oxidat de VOC, şi având o stabilitate destul de mare, acesta este capabil să fie purtat de curenţii atmosferici la distanţe mari înainte de a forma ozonul troposferic. În unele zone concentraţia mare de ozon (durata de viaţă a ozonului în aerul curat este doar de câteva ore) poate fi explicată doar datorită existenţei unor curenţi atmosferici care fac ca amestecul de oxizi de azot şi de substanţe volatile organice să fie deplasat de la poluator spre acele zone. Diferenţele observate între distanţele dintre zona poluată şi poluatori se pot explica prin condiţiile meteorologice diferite: viteza vântului, temperatură, precipitaţii, curenţi ascendenţi, descendenţi, alternanţa zi/noapte etc.. HCl + ClONO2 → HNO3 + Cl2 ClONO2 + H2O → HNO3 + HOCl HCl + HOCl → H2O + Cl2 N2O5 + HCl → HNO3 + ClONO N2O5 + H2O → 2 HNO3 CFC + UV → Cl Cl + O3 → ClO + O2 ClO + O → Cl + O2 Ştim de multă vreme de această problemă? Ce facem să protejăm stratul de ozon? Primele studii asupra stratului de ozon datează din 1970 (savanţii americani M. Molina şi S. Rowland). Găuri în stratul de ozon au fost observate în multe regiuni ale globului terestru, în prezent ele sunt continuu monitorizate. 1985 este anul în care s-a pus serios problema protejării stratului de ozon., astfel s-a format Comitetul de Coordonare pentru protecţia stratului de ozon. Au fost luate măsuri severe, chiar interzicerea folosirii freonului şi a altor agenţi. Aplicarea acestor măsuri a permis încetinirea ritmului de creştere a găurilor de ozon, dar nu au oprit definitiv procesul. Diminuarea stratului de ozon este mai accentuata iarna şi primăvara când norii polari stratosferici favorizează descompunerea compuşilor halogenaţi şi eliberarea clorului. Evoluţia stratului de ozon, măsurat în unităţi Doubton se poate urmări pe site-ul NASA. Ce este o unitate Dobson? Unitatea Dobson (DU) este unitatea de măsură pentru ozonul total. Dacă s-ar aduna tot ozonul din atmosferă într-o coloană şi s-ar aduce la temperatura standard (0°C) şi presiunea (1013.25 milibari sau o atmosfera, sau "atm", coloana ar fi aproximativ 0,3 centimetri grosime. Astfel, ozonul total va fi de 0.3atm•cm. Pentru a se lucra mai uşor cu "Unitatea Dobson ", aceasta este definită ca 0.001 atm•cm iar 0.3atm•cm sunt de fapt 300 DU. Gaura de ozon este definită geografic ca o zonă în care cantitatea de ozon este sub 220 unităţi Dobson. Aceasta variază ca dimensiune şi poziţie în timpul anului. Dezechilibre naturale: încălzirea globală

Activităţile umane zilnice necesită utilizarea combustibililor fosili (petrol, cărbuni şi [|gaze naturale]) pentru producerea energiei şi pentru transport. Aceste procese conduc la emisii de gaze de seră, în special dioxid de carbon, fiind considerate responsabile pentru afectarea climei. Din peisajul zilnic al lumii nu lipsesc furtuni puternice, inundaţii, secetă şi valuri de căldură. Din cauza gazelor de seră emise deja în atmosfera, suntem predispuşi la o încălzire cu 1,2- 1,3 ºC a temperaturii în următoarele decenii. Pentru a evita deteriorarea ireversibilă a planetei, temperatura de la suprafaţa pământului nu trebuie să crească cu mai mult de 2°C faţa de nivelul din perioada preindustrială. Comisia Europeană a declanşat o campanie prin care învaţă consumatorii ce ar putea să facă pentru a opri încălzirea globală. UE pledează pentru un acord global privind schimbările climatice după 2012. Acesta este motivul pentru care Uniunea lansează un apel la adresa ţărilor dezvoltate pentru a reduce, până în 2020, emisiile generate cu 30% faţă de nivelurile înregistrate în 1990. Responsabilii europeni pledează pentru utilizarea tehnologiilor curate de ardere a cărbunelui, pentru creşterea eficienţei energetice şi pentru promovarea utilizării surselor de energie care protejează mediul. Dar cum am ajuns aici?

Cartea de identitate a Pământului în secolul al XXI-lea Planetă a sistemului solar, cunoscută ca fiind planeta albastră, Terra s-a născut în urmă cu circa 4,6 miliarde de ani, dintr-un nor de gaze şi de praf stelar. Sfera de piatră formată a evoluat de-a lungul timpului, căpătând stratul de aer – atmosfera şi stratul de apă – hidrosfera. Când condiţiile au permis, a apărut învelişul viu al planetei –biosfera.

Fig. 20 - Terra

Dintre toate învelişurile, atmosfera este cea mai sensibilă, fiind cel mai uşor de tulburat. O serie de activităţi umane au provocat şi provoacă în continuare modificări considerabile ale compoziţiei chimice a atmosferei. Este vorba, în principal, despre gaze precum dioxidul de carbon, metanul, dioxidul de azot, clorofluorocarburile, care absorb radiaţia infraroşie provenită de la Soare, pentru a o reemite, menţinând-o astfel la nivelul straturilor atmosferice. Până la un anumit nivel efectul este benefic, asigurând o temperatură propice menţinerii vieţii în straturile inferioare ale atmosferei terestre. Terra primeşte energie de la Soare. O parte din radiaţia solară incidentă este reflectată de corpurile de pe suprafaţa sa, iar alta este absorbită şi reemisă de către aceleaşi corpuri şi de către particulele atmosferice.

Fig. 21 - Absorţia radiaţiei infraroşii şi reemisia ei de către moleculele de gaze din atmosferă Fig 22 - Efectul de seră Fig. 23 - Factori ce favorizează efectul de seră Efectul de seră

În zilele noastre se produce o accentuare a efectului de seră. Absorbţia radiaţiei infraroşii şi reemisia ei de către moleculele de gaze din atmosferă este multiplicată de foarte multe ori, din cauza factorilor pe care îi puteţi identifica în imagine. Cel mai mare procent din energia electrică consumată de către omenire este produs prin arderea combustibililor fosili. Aceasta are ca efect emisia de CO2 care este eliberat în atmosferă. El contribuie la intensificarea efectului de seră şi a încălzirii globale. La nivel planetar, intensificarea efectului de seră se soldează cu încălzirea atmosferei şi a suprafeţei terestre. Acestea antrenează, la rândul lor, modificări climatice, topirea gheţarilor şi diminuarea permafrostului, ridicarea nivelului apelor marine, apariţia ploilor acide, modificarea regimului precipitaţiilor etc. Emisiile de CO2, metan, NO2 şi clorofluorocarburi în atmosferă s-au intensificat în ultimul secol după cum indică diagramele următoare. Ele duc la intensificarea efectului de seră. Până la o anumită limită, efectul de seră este benefic. După depăşirea lor apar probleme. În tabelul următor apar principalele gaze responsabile de intensificarea efectului de seră şi sursele producerii lor.

|| Gazul || Contribuţia Factori responsabili de apariţia efectului de seră Fig. 24 - Moleculele responsabile de amplificarea efectului de seră Fig. 25 - Evoluţia concentraţiei CO2 atmosferic În figura următoare puteţi observa observa modul în care are loc absorbţia radiaţiei infraroşii de către moleculele gazelor de seră care ulterior emit radiaţie infraroşie, în toate direcţiile, producând astfel multiplicarea acesteia. Fig. 26 - Absorţia şi reemisia radiaţiei infraroşii Consecinţele încălzirii globale
 * Surse ||
 * Carbon dioxide (CO2) || 50% || Arderi de combustibili şi dis-trugerea pădurilor ||
 * Clorofluoro-carburi(CFC) || 20% || Conditionere de aer, frigidere, aerosoli ||
 * Metan (CH4) || 16% || Încolţirea seminţelor, mlaştini, bălţi ||
 * Ozon (O3) || 8% || Poluarea atmosferică ||
 * Dioxid de azot (N2O) || 6% || Arderi de combustibili şi îngră-şăminte chimice ||

Dacă efectele încălzirii globale nu vor fi încetinite, scenariile Agenţiei Europene de Mediu arată că Romania se va confrunta, în câteva zeci de ani, cu deşertificări, teritorii invadate de ape, fenomene meteo extreme şi disparitia unor specii de animale şi plante. Specialiştii mai sustin că, în cazul în care procesul de încălzire globală nu va fi redus, nivelul Mării Negre ar putea creşte alarmant. In aceste condiţii, Delta Dunării ar putea fi inundată total, iar oraşe precum Tulcea, Galaţi, Brăila şi Sulina ar urma să fie parţial inundate. Totodată, zona litorală a Mării Negre între Sulina şi Vama Veche este în pericol. Încălzirea globală aduce cu ea fenomene extreme, care au început să apară şi în Romania, unde înregistrăm cam 10 tornade pe an, dar de intensitate mai mică decât cele din Statele Unite.

Fig. 27 - Fenomene extreme

Pe lângă toate acestea, plaiurile mioritice se vor confrunta şi cu apariţia unor zone deşertice. Mai afectate de acest fenomen vor fi partea de vest a Olteniei şi partea de sud-est a Banatului, unde fenomenul a aparut deja. Agenţia Europeană de Mediu a făcut public un raport din care reiese faptul că, în următorii ani, se vor înregistra importante creşteri de temperatură în sudul şi estul continentului. Seceta va fi resimţită în toate anotimpurile printr-o încălzire cu 5-7 grade Celsius şi o continuă scădere a precipitaţiilor, cu 20-40%. „Cele mai afectate regiuni din România vor fi Dobrogea, Oltenia, sudul Mun teniei şi Banatul. În lipsa unor măsuri urgente, este posibil să asistăm la deşertificarea părţii de sud a ţării, în special în judeţul Dolj şi în Dobrogea. Alături de Spania, Italia şi Grecia, România se află printre primele care vor fi afectate de aceste schimbări, care vor fi vizibile încă din anii 2020-2030. Modificarea condiţiilor climatice va influenţa ecosistemele, aşezările umane şi infrastructura în toate palierele vieţii economico-sociale din România”, atrage atenţia raportul. Fenomenul El Nino, ce încălzeşte Oceanul Pacific, producând cantităţi mari de precipitaţii în Emisfera Nordică, inundaţii catastrofale în America de Sud şi incendii în pădurile din Australia şi din Indonezia, va disparea către jumătatea anului, potrivit Organizatiei Meteorologice Mondiale (OMM), din subordinea ONU. Anul acesta (2010), El Nino a fost învinuit de ninsorile abundente din Statele Unite şi de seceta prelungită din Australia. Cel mai recent ciclu al acestui fenomen a început în iunie 2009. Specialiştii consideră că el este cauza ploilor abundente din Uganda care au produs alunecări de teren şi au distrus surse de hrană.Temperaturile mai ridicate, provocate de El Nino, sunt urmate de obicei de o răcire generată de fenomenul cunoscut ca La Nina. Potrivit celui mai probabil scenariu, temperatura Pacificului în regiunea tropicelor va scădea la nivelul normal până la mijlocul anului, dupa ce în lunile noiembrie - decembrie a crescut cu 1,5 grade Celsius. OMM a avertizat că lunile martie - iunie ar putea fi cele mai dificile, pentru că posibilitatea de a face prognoze precise este foarte redusă. Ultima manifestare extremă a fenomenului El Nino, din 1998, a ucis 2.000 de oameni şi a provocat daune de miliarde de dolari în agricultură şi în infrastructură, în Australia şi în Asia. (12 aprilie 2010, Sursa: Ziarul de Iaşi).

Plantaţiile exotice, efect al încălzirii globale Creşterea temperaturilor medii anuale a creat condiţii pentru dezvoltarea culturilor cu specific mediteranean în zone în care clima era considerată a fi temperat continentală.